ISRAEL - 23. SEPTEMBER, 1963
Hannah, gider du lige?
Det, jeg vil fortælle dig, er selvfølgelig tophemmeligt.
Egypterne har raketter ved Helwan.
Målene er Akra, Haifa, Tel Aviv-Jaffa.
Det bliver første bølge.
Anden bølge vil dække hele landet.
Raketterne vil have særlige sprænghoveder.
De vil indeholde byldepest og strontium 90.
Hvis det lykkes, bliver det enden på Israel.
De venter blot på færdiggørelsen af et fjernstyringssystem...
uden hvilket de ikke kan sigte med raketterne.
Jeg har modtaget dette.
Forskere arbejder på fjernstyringssystemet...
et sted i Tyskland, i dække på en lovlig fabrik.
De kan ikke klandres, for de ved ikke, de arbejder for Odessa.
De er næsten færdige med opgaven.
David, vi må finde den fabrik, hurtigt.
Jeg flyver tilbage i aften.
Denne film er baseret på veldokumenterede undersøgelser.
Der var virkelig et hemmeligt selskab der hed Odessa,
der forbandt tidligere medlemmer af Hitlers morderiske SS,
blandt dem Roschmann, "slagteren" fra Rigas koncentrationslejr.
Nasser forsøgte virkelig at skabe en angrebsstyrke på 400 raketter
for at udradere Israel.
De fleste af hans nøgleforskere kom fra Hitlers tidligere raketprogram.
Af indlysende grunde er navne på nogle personer og steder
blevet ændret. Frederick Forsyth
HAMBORG - 22. november, 1963
Dette er den vesttyske radiofoni.
Vi afbryder vores program for at gå direkte til USA...
til endnu en rapport om præsidentens tilstand.
Dette er Washington.
Vi har lige modtaget bekræftelse på, at præsident Kennedy er død.
Præsident John F. Kennedy døde på Parkland Hospital...
efter et skudattentat i Dallas tidligere i dag.
Fru Kennedy var ved sin mands side...
mens læger udførte en nød-blodtransfusion.
Men det var ikke muligt at redde præsidentens liv.
Vi vil...
Begivenheder, der kan ændre historien, sker tit ved rene tilfælde.
Var jeg ikke trukket ind til siden, ville jeg ikke være stoppet ved trafiklyset...
eller have set ambulancen...
og aldrig have hørt om Salomon Tauber og Eduard Roschmann.
Ikke være blevet involveret med agenter fra Israel...
eller med de dystre og dødelige mænd bag Odessa.
Den aften var jeg blot en journalist med næse for en mulig historie.
Presse!
Beklager, du må ikke komme derind.
- Hvad sker der? - Spørg på politistationen.
- Hallo! - Læg den væk. Det er ikke noget.
Hvad er der sket?
Selvmord. En gammel mand har gasset sig selv.
Det er ikke to linier værd.
Har du hørt om Kennedy?
Ja.
Lige et øjeblik.
- Hvad har du der? - Noget af den gamle mands affald.
- Læg det på mit skrivebord. - Ja.
Folk dør over hele kloden i aften...
men det eneste, folk gider læse om i morgen, er Kennedy.
Jeg må hellere gå, Peter.
Pas på dig selv.
Om bord på flyet, der fløj John Kennedys lig til Washington...
blev den nye præsident taget i ed.
Med en stemme, der dirrede af bevægelse...
fremlagde en kvindelig dommer fra Dallas den officielle ed for ham.
Fru Kennedy bar stadig den blodplettede kjole...
i hvilken hun havde holdt sin døende husbond i armene.
Det er så frygteligt.
Ved du, hvad man kan få for fotografiet...
af manden, der affyrede skuddene?
Med syndikatrettigheder, måske to millioner D-mark.
Sikke noget at sige lige nu.
Du er en meget skræmmende person.
Hvad har jeg sagt?
Du ved ikke, hvad du sagde?
Du er en snylter!
Du lever af andre menneskers problemer.
Det er den gamle snak om arbejdet om igen.
Er det det, det er?
- Kom nu, Sigi. - Jeg er træt. Jeg har arbejdet hele aftenen.
Og hvad er det, dit arbejde?
Danse halvnøgen rundt foran en masse gamle mænd!
Jeg tjener mere på en uge, end du gør på en måned!
Og desuden er de ikke gamle.
Nogle af dem er flottere, end du er.
Jeg er oprigtigt glad på dine vegne.
Jeg tror ikke, nogen ville betale dig for at danse halvnøgen rundt.
Du skulle have taget det faste arbejde på "Komet"...
så havde jeg måske ikke behøvet arbejde på klubben.
Vil du gøre mig til et kålhoved?
Du er et kålhoved.
Jeg er freelancer.
Det er ikke fast arbejde, men når jeg tjener penge...
kan jeg tjene en masse penge.
Jeg kan li' mit arbejde.
Jeg er samvittighedsfuld, og jeg er ambitiøs.
Men jeg er freelancer, og det vil jeg ikke opgive.
Monika og jeg er meget glade for Sigi.
- Jeg er meget glad for dig og Monika. - Vil I ikke have børn?
Du er meget god til børn, Peter.
Andre folks børn.
Har du en grund til at invitere mig til frokost? For...
hvis vi fortsætter denne ægteskabssnak meget længere...
kan det være enden på et smukt venskab.
Jeg ville give dig denne her.
- Hvad er det? - Noget at læse i.
Det lå ved siden af liget af den gamle mand, der gassede sig selv.
- Hvad er der med det? - Det opdager du.
Men det er politiets ejendom.
Jeg burde ikke give det til dig, så hold det for dig selv, okay?
Det gør jeg altid, Karl.
Tak.
Salomon Taubers dagbog
Mit navn er Salomon Tauber.
Jeg har levet så længe, fordi der var en ting til, jeg gerne ville.
De venner jeg har haft, de lidende og ofrene i lejren, er for længst døde...
og kun forfølgerne omgiver mig nu.
Jeg ser deres ansigter på gaderne om dagen...
og om natten ser jeg ansigtet på min kone, Esther.
Jeg mindes, hvordan hun klyngede sig til mig på toget...
da vi kørte ind på stationen ved Riga.
Vi havde tilbragt tre dage og tre nætter i den kvægvogn fra Berlin...
uden mad og vand.
De døde, og der var mange af dem, lå rundt omkring blandt os.
Det var der, jeg så ham første gang.
Kaptajn Eduard Roschmann, lejrens SS-kommandant.
"Slagteren."
Hver dag bragte endnu en last af fanger.
Roschmann lod mange af kvinderne, børnene og de gamle...
henrette ved ankomsten.
De var mere værd døde.
Deres tøj, deres hår, deres tænder var kontante aktiver.
Men Esther og jeg overlevede det år.
Jeg havde været arkitekt inden krigen...
og kendte nok til tømmerarbejde til at få godt arbejde.
Vi arbejdede 12 timer om dagen i lejrens værksteder...
og ellers på tømmerværkerne i de fugtige, kolde skove ved kysten.
Flere gange den følgende vinter troede jeg, Esther skulle dø.
Sulten, kulden, de konstante brutaliteter...
lod til at have nedbrudt hendes gejst og hendes livsvilje.
Sammenlignet med andre var vi dog heldige.
Mange af fangerne fik slet ingen mad...
indtil de døde af sult.
Roschmann havde en hobby.
Han kunne lide at nedbryde mennesker.
Først deres sjæl, derefter deres krop.
Somme tider morede Roschmann sig...
med at sparke til dem, der skulle dø, mens de klumpede sig nøgne sammen...
uden værdighed og håb.
"Han kunne lide at se hundene spise af dem", mens de stadig åndede.
Vi havde set en sær lastbil...
grålakeret, vente ved lejrens porte.
Den havde fået malet falske vinduer på.
Der var billeder af mennesker, der lo og spiste.
For arbejderne på markerne uden for lejren...
når lastbilen kørte forbi...
må det have lignet en ferierejsefest...
hvor der blev spist og drukket indenfor.
Nogle musikere blandt fangerne blev sat til at spille...
for at højne festlighederne.
Men vi fandt snart ud af, at lastbilen havde et helt andet formål.
Roschmann havde ladet den bygge om til et gaskammer.
Udstødningsrøret var blevet ført tilbage ind i lastbilen...
så alle indenfor blev kvalt af gasserne.
Udtrykket i Esthers øjne er blevet hos mig lige siden.
Efter hendes død døde min sjæl inden i mig.
Men min krop og min forstand forblev i live.
Jeg var stålsat på at overleve...
og en dag fortælle verden om, hvad Roschmann gjorde ved vores folk her.
Peter?
Klokken er over otte.
- Skal du ikke være i klubben? - Jeg ringede efter en taxi, men fik ingen.
En taxi? Hvad skal du med en taxi? Plejer jeg da ikke at køre dig?
Mellem 1941 og slutningen af krigen...
blev over 200.000 tyske jøder bragt til Riga.
400 kom ud i live.
Sent i 1944 begyndte vi at høre lyden af mortérild.
Der lød rygter om, at russerne havde taget Rigas forstæder...
og at den tyske hær ville blive tvunget til tilbagetrækning.
Den 11. oktober blev 50 af os overlevende ført til havnen.
Vi hjalp sårede soldater med at komme om bord...
da Roschmann ankom i en personelbil...
og gav ordre om, at de skulle bringes i land igen.
Han ville beslaglægge skibet til SS.
Kaptajnen var død, inden han ramte jorden.
Medaljen, der faldt af ham ned i sneen...
var Ridderkorset med egetræsbladklyngen.
Tidligt i 1945, et par uger inden befrielsen...
besluttede kaptajn Roschmann fra SS sig for at forsvinde.
Han smuttede stille væk i en bil med to andre officerer.
Han bar en korporalsuniform.
Jeg så ham køre, og var fast besluttet på, en dag at bringe ham for en domstol.
Men nu ved jeg, jeg aldrig kommer til det.
Jeg føler hverken had eller bitterhed mod det tyske folk.
Folkeslag er ikke onde. Kun individer er onde.
Hvis denne dagbog bliver fundet og læst efter min død...
vil en venlig sjæl så godt fremsige Kaddish for mig?
Stadig vågen?
Ja.
Har du det godt?
Nej.
Jeg har noget, jeg skal.
Du ved ikke engang, om denne Roschmann stadig lever.
Men hvis han nu for eksempel gemmer sig et sted, og jeg finder ham...
ville det så være din investering værd?
Døde jøder sælger ikke aviser.
De mennesker, som Roschmann dræbte...
det var ikke russere eller polakker, det var tyskere.
Tyske jøder.
- Men stadig tyskere. - Tragisk.
Det er en syg verden, ikke sandt?
Det her er de bedste, vi kan få af "Lady Bird" Johnson.
Og du synes, at jeg skal give dig bemyndigelse...
på grund af, at ofrene i Riga var tyske jøder?
Ja.
Folk er ligeglade, Peter. Det er en død sild.
- Det er det ikke for mig. - Lyt til mit råd. Lad det ligge.
Men hvorfor?
Hvorfor vil du pludselig gøre det her?
Det er slut.
Ingen ønsker de forfærdelige retssager længere.
Det gør folk urolige.
Folk burde ikke blive urolige af sandheden.
Hvad er sandheden?
Hvad ved I unge mennesker virkelig?
I var for unge til at forstå, hvordan det var.
Jeg laver kaffe.
Mor...
hvordan var det for dig?
For mig?
Vi boede i Perfallstrasse dengang.
Du var cirka så stor.
Der blev bombet hver nat.
En nat, da vi forlod kælderen, var hele gaden borte.
Der var brandbomber overalt.
Jeg forsøgte bare...
Jeg forsøgte bare at dække dine øjne...
så du ikke så, hvordan folk brændte som fakler.
Da din far kom tilbage på orlov...
tog det ham tre dage at finde os, fordi vi var flyttet.
Vi boede hos en familie i den anden ende af byen...
i Altona. Det husker du måske.
Hvordan var min far?
Var han lidt ligesom mig?
Han var altid...
meget vis på sig selv.
Måske var han lidt mere sikker.
Lad mig sige dig noget.
Far ville have været den første til at sige: "Gør det."
Jeg kan ikke lide pressen.
Det er ikke til besvær. Det er bare en slags historie...
et personportræt, De ved?
Du kan ikke gå derop. Jeg har lejet værelset ud igen.
Havde han nogen ejendele?
Ejendele?
- De er ude bagved. - Må jeg se dem?
Måske.
Er dette hans kone?
Jeg ved det ikke.
Havde han venner?
- Jeg så aldrig nogen, ud over gamle Marx. - Marx?
De plejede at hente deres folkepension sammen.
Kan De beskrive ham?
Gammel. Tynd. Langt, hvidt hår.
Går altid med et gråt halstørklæde.
"Herr" Marx?
Må jeg sætte mig?
Jeg vil gerne tale med Dem om Deres ven, Salomon Tauber.
- Han er død. - Ja, det ved jeg.
Er du embedsmand?
Nej.
Du er ikke fra myndighederne?
- Politiet? - Jeg er journalist. Peter Miller.
Inden Deres ven tog sit eget liv...
nedfældede han sine oplevelser fra Rigas koncentrationslejr.
En dagbog.
Var De også i Riga?
Auschwitz.
I dagbogen skrev Deres ven om en SS-officer...
ved navn Roschmann.
Kaptajn Eduard Roschmann.
Jeg vil finde ud af alt, jeg kan om ham.
Måske endda, at han stadig lever.
Noget.
Roschmann lever stadig.
- Hvordan ved De det? - Salomon så ham.
Ja, det læste jeg om. Det var i 1945.
Det er tre uger siden. Her i Hamborg.
Er De sikker?
Han så ham komme ud fra operaen med nogle venner.
Hvorfor gik han ikke til politiet?
Det gjorde han. Han anmeldte det.
Men politiet sagde, han ikke havde beviser.
Derfor tog han livet af sig.
Ser du, han var kommet op imod Odessa.
Odessa?
Han skulle have været som jeg.
Det eneste, jeg ønsker, er at komme på en båd til Israel, det er alt.
Odessa? Jeg ved ikke, hvad du taler om.
Helt ærligt, Karl.
Det er en hemmelig organisation af en art.
Hvor meget har du hørt om den?
Blot historier, hvisken, rygter.
Lad det ligge, Peter, hører du.
Hvor er dagbogen?
- Den er et sikkert sted. - Jeg vil have den tilbage.
Hvad er der? Fortryder du, at du gav mig den?
Du fik den, fordi der måske var en historie med et menneskelig aspekt...
ikke en undersøgelse.
Du gav mig dagbogen, fordi du var rørt, og tænkte at jeg også blev rørt af den.
- Det er jeg. - Det er politiets ejendom.
Du vil ikke, at jeg følger op på det, eller går efter Eduard Roschmann?
Monika, vi er optaget.
Børnene ville bare sige godnat til onkel Peter.
- Så sig godnat. Men hurtigt. - Godnat, Erik!
Godnat, onkel Peter!
- Godnat, onkel Peter. - Godnat, lille Gretel.
Så, i seng.
Jeg kommer op og slukker lyset.
Hvorfor er du så bange?
Jeg siger dig, bland dig ikke i det. Det er ikke din sag.
Krigsforbrydere er en politisag, men politiet vil ikke gøre noget ved det...
så det gør jeg.
- Justitsministerens kontor. - Hvilken afdeling?
- Krigsforbrydelser. - Første sal, værelse 223.
Mange tak.
Riga, og navnet var?
Roschmann, Eduard.
Hvad foregår der her?
- Denne herre ønsker... - Jeg hørte det godt.
Hvem har sendt Dem hertil?
Jeg er journalist.
Kom ind på mit kontor.
Må jeg se Deres kort?
Hvorfor er De så interesseret i kaptajn Roschmann?
Foregår der undersøgelser omkring ham?
- Hvorfor vil De vide det? - Det er i offentlighedens interesse.
Vi undersøger mange ting...
men vi kan ikke oplyse om fremskridt i vores efterforskning.
Jeg vil bare vide, om der er en efterforskning.
Det er hemmeligt. Jeg kan ikke diskutere det.
Ja? Stil ham igennem.
"Herr" general. En dejlig overraskelse.
Og det er godt at høre Dem, hr.
Selvfølgelig kommer jeg. Jeg har invitationen lige foran mig.
Den ene aften om året, jeg ikke vil gå glip af.
Jeg henter Dem, hr. Skal vi ikke sige det?
KI. 19, så følges vi ad.
Fint.
Jeg bør nok advare Dem, Miller.
Det er en alvorlig forseelse at kaste grus i retfærdighedens maskineri.
På 13 år har Deres kontor formået at stille tre SS-folk for en dommer...
og alle tre var menige. På 13 år!
- Hør nu... - Retfærdighed.
ÅRSMØDE - DIVISION SIEGFRIED
Det har været en god aften, mænd, og det har været godt at se jer.
De kan ikke slå os ihjel, kan de vel?
Aldrig, "Herr Oberst"!
Og der er major Krantz.
Han ser ikke et år ældre ud.
Der er mange af os tilbage.
Jeg byder jer alle velkommen til vores 18. årlige genforening.
Nu skal vi høre et par ord fra en, der ikke har været blandt os...
i adskillige år.
Må jeg bede om jeres opmærksomhed til general Greifer, vores general.
Kammerater...
i aften er vi samlet her.
Men hvornår er vi adskilte?
Intet forandrer sig for os.
Tyskland tror, hun ikke har brug for os nu...
men en dag vil hun vide, at det har hun!
Vi bliver igen så mægtige som nogensinde!
Det vil tage tid...
men idealerne vil være de samme.
Når trommerne lyder og orkestrene spiller...
og vores flag igen vajer...
og hele vores nation igen er forenet...
skal vi marchere sammen til verdens ende!
Et folk. Et Tyskland. En fører!
Det er godt at være tilbage, selv om det blot er for et par timer.
Greifer gik for langt i aften.
Meget uklogt.
Han bringer sig selv i problemer igen. Advar ham.
Ja, "Herr General".
- Tag din frakke af, Werner. - Ja tak.
- Whisky? - Bare en lille, tak.
- Ferdinand? - Ingenting, ellers tak.
- Ingenting. Is? - Nej tak.
Hvad skete der ved mødet?
En ung journalist. Vi kender alt til ham.
Hvad ville han?
Han har stillet spørgsmål om Eduard...
men han kommer ingen vegne.
- Der bliver taget hånd om det. - Det håber jeg.
Den eneste grund til min visit er at værne om dette projekt.
- Sid ned, d'herrer. - Tak.
Deadline for Nassers raketter er skudt frem...
til 1. marts.
Det er afgørende...
at fjernstyringssystemet er færdigt mindst seks uger inden den dato.
Stol på det, "Herr General". Det er det.
Jeg håbede, at Kennedys død ville give os mere tid...
men det ser ud til, at præsident Johnson...
vil fremskynde den tyske våbenhandel med jøderne.
Så vi har tre måneder til at holde vores løfte til Egypten...
hvis raketterne fra Helwan skal flyve...
imod Israel.
Du skulle have set dem. Den samme gamle mentalitet.
Jeg troede, det var slut, men det foregår stadig.
- Har du sagt det til politiet? - Sagt hvad?
Om overfaldet. Om det smadrede kamera.
De siger bare, jeg ikke skulle have været til mødet.
Så har de ret.
Beklager med den gamle mand, men siden du begyndte på det her...
har du kun haft problemer.
Hvem bekymrer det?
Det bekymrer mig!
Jeg føler et ansvar.
Et ansvar for hvad?
Noget nyt for mig, hva'?
Lad os lade det ligge.
I morgen står jeg tidligt op.
Vi går ud og køber julegaver sammen.
Erik, Monika og Karl.
- Andre? - Der er stadig din mor.
- Ja, mor. - Jeg synes, vi skulle have købt de øreringe.
Hun ville ikke gå med dem. Hun går ikke med det, jeg køber hende!
Jeg burde købe hende noget, jeg selv kan bruge.
Okay, så køber vi øreringene. De ville klæde dig.
Jeg køber en natkjole mere til hende.
Jeg har det fint. Jeg har det fint.
Måske var det et uheld.
Det var ikke et uheld. Det ved du lige så vel som jeg.
Han skubbede dig!
Jeg er ligeglad. Jeg har fået nok.
Du har fået nok?
Jeg blev skubbet ud foran et tog, og du har fået nok?
Peter, vil du ikke nok lade det ligge? Jeg er bange.
Jeg kan ikke stoppe nu!
Fint.
Hvis du tager nogen steder i morgen, så tager jeg med dig.
Du skal ingen steder!
Peter, hvorfor gør du det her?
Lad være med at spørge mig om det.
Jeg må gøre det her, og jeg må gøre det alene.
Jeg ved ikke, om jeg er her, når du kommer tilbage.
Vær her, hører du?
WIEN - 7. december
En masse mennesker ønsker Simon Wiesenthals adresse...
- men vi oplyser den ikke til nogen. - Jeg må se ham. Det er vigtigt.
Det er det altid. Beklager.
Men, ser De, ud over Eichmann...
har Wiesenthal bragt et tusinde krigsforbrydere for retten.
Det er tusinde grunde til, hvorfor vi må passe på.
Kan De se de der?
De er alle adresserede til Wiesenthal.
Men de bliver ikke leveret, før de er kontrollerede.
Kontrolleret for hvad? Bomber?
Det lader vi politiet om.
De ved, hvad de leder efter.
Måske vil De se mine papirer.
Papirer?
PRESSEKORT
"Herr" Bichler, denne herre vil netop til at gå.
Vil De følge ham ud ad bygningen?
Pas på, så politiet ikke fatter interesse for Dem.
Selvfølgelig vil ingen oplyse den! Hvad regnede du med?
Hvad vil du med Simon Wiesenthal?
Jeg må se ham snarest. Har du hans adresse?
Jeg kan skaffe den.
Men, Peter, dette er sidste gang, jeg hjælper dig.
Ring tilbage kl. 15, og husk, det er hemmeligt.
Hvad drejede det sig om?
Min journalistven ringede fra Wien.
Ja? Stil ham igennem.
Jeg gør det færdig senere.
Ja, jeg lytter.
Nej, det var godt, De ringede.
Hold nøje øje med Braun, indtil jeg har arrangeret noget.
Giv mig dr. Schultz' nummer i Wien.
"Koden er 432," Herr "Deilman."
Nummeret er 5-1-7-2-6-5.
O-D-E-S-S-A.
Organisationen af tidligere SS-medlemmer.
Den blev dannet i slutningen af krigen...
for at hjælpe SS-folk med at forsvinde.
For at få dem ud af Tyskland. Skaffe dem nye identiteter.
Tusinder har fået udleveret falske dokumenter.
Krigen har været slut i over 20 år.
Men Odessa er vokset, som et spindelvæv.
Det breder sig over mange lande:
Argentina, Egypten, Spanien, Paraguay.
Og centrum er i Tyskland...
i dag.
Efter krigen...
begyndte de på at infiltrere alle facetter ved livet.
Handel, dommere, advokater...
Lokaliseringer, selv politiet.
Det kræver mange penge.
Penge?
De har millioner!
SS smuglede det meste af deres guld og kunstskatte ud...
lige inden Tyskland kollapsede.
En stor del af det ligger i bokse...
under fortovene i Zürich i Schweiz.
Ja, de har masser.
Genkender De dem her?
Medlemmerne af Hamborg politi.
Spred nu papiret ud.
SS, SS, SS, SS...
og disse to, Odessa.
Interessant, hva'?
Der er tusinder af disse mennesker på fri fod.
Hvad er så interessant ved Roschmann?
"Herr" Wiesenthal...
De har læst dagbogen.
Roschmann, Eduard. Blå mappe.
Forbryder på fri fod.
Roschmann blev fanget af briterne...
den 20. december, 1947, i Graz.
Med eskorte blev han sat på et tog til München.
Han slap fra sine vagter, da han gik på toilet.
De slog døren ind, men vinduet var åbent...
og Roschmann var væk.
De fandt hans fodspor i sneen.
Han var åbenbart kommet til skade.
Men han slap bort og tog kontakt med Odessa.
De ville give ham et af disse.
- Et pas? - Ikke et almindeligt pas.
Et falsk pas til en i Odessa.
Og med det en ny identitet.
En ny fødselsattest, et nyt arbejde, et nyt liv.
For resten blev ham her fanget.
Find manden, der tager sig af disse ting...
så er De tættere på at finde Roschmann.
Jeg ved end ikke, hvordan Roschmann ser ud.
Roschmann.
- Hvornår er dette taget? - For ni år siden i Sydamerika.
Manden, der tog fotografiet, siger, han haltede.
Muligvis et resultat af hans fald fra toget.
Må jeg låne det?
Jeg laver en fotokopi.
312, tak. Jeg rejser i dag.
"Herr" Miller? "Herr" Peter Miller?
- Ja. - Kunne vi tale sammen et sted?
- Måske på Deres værelse? - Vi kan tale her.
Selvfølgelig. Mit navn er Schmidt. Dr. Schmidt.
- Hvad vil De? - Hvis vi kunne sidde ned.
Et meget behageligt hotel.
- Lidt for voldsomt for mig. - Hvad er det, De vil?
De er journalist, hører jeg.
Omdømmet siger, De er meget grundig, meget vedholdende.
Venner af mig har hørt, at De er ved at undersøge...
begivenheder, der foregik for længe siden.
- De mener Eduard Roschmann, ikke sandt? - Det gør jeg.
- Det gør jeg bestemt. - Og?
Eduard Roschmann er død!
- Det vidste jeg ikke. - Selvfølgelig ikke.
Der er ingen grund til, at De skulle.
Jeg tænkte, jeg ville nævne det, så De ikke skulle spilde Deres tid.
Sig mig noget, dr. Schmidt, hvornår præcist døde han?
I maj 1945, i kamp mod den amerikanske fremrykning.
Beklager. Det må De gøre bedre.
Roschmann blev taget til fange af briterne i december 1947.
Har Deres venner ikke instrueret Dem ordentligt, da De fik dette ærinde?
Lad undersøgelsen ligge!
Roschmann blev set i live i Hamborg i år!
Det er aldrig bekræftet. De har lige bekræftet det.
Goddag, "Herr" dr. Schmidt.
- Bliv, hvor De er! - Bilnøgler.
For sidste gang:
Hvad kender De til Odessa?
Kun, hvad Simon Wiesenthal har fortalt mig.
Hvorfor er det så, efter De talte med Wiesenthal...
at De kontaktede Ferdinand Schultz?
Dr. Schmidt. Han præsenterede sig selv som dr. Schmidt...
og jeg kontaktede ikke ham.
Han kontaktede mig!
David, giv os 15 minutter, så har vi sandheden.
Jeg siger sandheden.
Jeg har sagt sandheden.
De siger, han truede Dem.
Ja.
Hvorfor?
Jeg ved ikke, hvorfor.
På grund af Deres interesse i denne dagbog.
Ja, ja!
Peter Miller er sidst set i Wien for to dage siden.
En af vores "Kamerater" talte med ham på hans hotel.
Derefter tabte vi ham af syne.
Hvem havde ansvaret?
Jeg har ansvaret!
Her er oplysningerne.
Hans venindes adresse, Millers lejlighed i Hamborg.
Der er også en liste over folk, som står til Deres rådighed.
Lad mig vide, hvor De er, hvert skridt.
Vi ville ikke have ringet til Dem, hvis ikke det var af yderste vigtighed.
Og når jeg finder ham?
Dræb ham!
Hvorfor løber du?
- Hvorfor er du bange? - Lad mig være. Det gør ondt.
Så fortæl mig, hvor din kæreste er.
- Jeg ved det ikke. - Kom ikke med sådan noget.
Hvor er han? Hvor er Miller?
- I Wien. - Nej, han er ej.
Han rejste for fem dage siden.
- Hvor tog han hen? - Vidste jeg det, ville jeg ikke sige det!
Du må ikke misforstå mig.
Nå, hvor er så Miller?
Stop! Lad mig komme ind, hurtigt.
Hvad er der sket?
En mand overfaldt mig.
Hvor bor De? Jeg kører Dem hjem.
Mange tak.
Jeg har fortalt, vi tilhører den israelske efterretningstjeneste.
Jeg må også fortælle Dem, at vi to gange har forsøgt...
at infiltrere Odessa.
Spørgsmålet er: Hvor langt vil De gå for at finde denne mand?
Vil De risikere Deres liv?
Det har jeg allerede gjort.
De har størst chance for at finde ham...
ved at gå ind i Odessa.
De ville have nogle fordele i forhold til de andre to.
Hvilke fordele?
For det første er De ikke jøde, og...
Hvad skete med de andre to?
Den første fandt vi druknet i Elben.
Den anden forsvandt sporløst.
Men vi har lært af vores fejltagelser.
Vores kontakter er bedre, end de var engang.
En af dem er ekspert i alle SS-procedurer.
Han ville kunne briefe Dem meget grundigt.
Kan man stole på ham?
Lige så meget, som vi kan stole på Dem.
- Hvad får I ud af alt dette? - Oplysninger om Odessa.
Alle de oplysninger, De vil kunne forsyne os med.
Okay, jeg gør det.
Det er det rigtige valg.
Lad os komme i gang. Vi skal nå meget.
Vi begynder med Hartstein på Bremen Centralsygehus.
ARKIV
Jeg skal bruge lægejournalen på Rolf Gunther Kolb.
Kolb?
Arcadia-klinikken - Delmenhorst
Hvornår er kommissær Braun tilbage?
Næste uge, måske. Han er ude på en sag.
Er der nogen, der kan bo hos Dem et par dage?
Der er Peters mor, men hun bor i Ahrensburg.
Jeg vil helst ikke gøre hende urolig.
De bør virkelig ikke være alene.
Jeg kunne arrangere at der kom en og boede hos Dem.
- Jeg tror ikke, jeg vil have en fremmed... - En kvinde. En politikvinde.
De vil føle Dem sikker hos hende.
- Mener De virkelig, det er nødvendigt? - Ellers ville jeg ikke foreslå det.
Jeg sender hende hen til Dem så hurtigt som muligt.
Gå ikke mere ud af huset end nødvendigt.
Bliv væk fra natklubben, og hold tæt kontakt med os.
Og hvis De hører fra kæresten, så lad os vide det.
- Navn? - Rolf Gunther Kolb.
- SS-nummer? - 6-2-1-8-0-2.
- Rang? - "Unterscharführer."
- Enhed? - 22. SS-Særbataljon...
tilknyttet Flossenbürg Koncentrationslejr.
Sig mig, "Unterscharführer" Kolb, hvad er en arier?
En arier er uovervindelig! Naturens udvalgte hersker!
Hvad er den forventede levealder for en KZ-lejrfange?
Fra én dag til ni måneder.
- Hvornår lod De Dem hverve? - Januar 1944.
Hvem var Deres kommandant i Flossenbürg Koncentrationslejr?
Major Max Koegel.
- Hvad er SS' motto? - "Min ære er min loyalitet."
- Lejrens motto? - "Der findes en vej til friheden.
"Dens milestene er lydighed, flid, ærlighed, orden...
"renlighed, mådehold, oprigtighed, opofrelse...
- "og kærlighed til Faderlandet." - Godt, "Unterscharführer" Kolb.
Hvordan kan vi fremvise profitmargin ved en fanges død?
Ved kommerciel udnyttelse af liget.
Guldfyldninger, tøj, hår.
Men hvert lig betyder tabet af to D-mark...
på grund af prisen på en kremering.
Hvis sminken kan ses, skal vi ikke bruge sminke.
- Men vi skal ælde ham med ti år. - Peter, træd ind i lyset.
Ser du, han har et ungt ansigt, ung hud.
Nuvel, ingen sminke, men jeg kan gøre noget omkring øjnene.
- Beklager, men som jeg sagde... - Overskægget er godt.
Kolb var tatoveret med en SS-blodtype...
og han ville have fået den fjernet, hvis han var på flugt...
så du skal have arret.
- Jeg forstår. - Oster, vi gør det nu.
Tag din jakke af.
Kom med din arm.
Knyt din hånd så hårdt, du kan.
Det første, de ser efter, er arret.
Præcis som jeg gjorde.
Hvorfor skal jeg lære det så grundigt?
Kolb har ikke været i SS i over 20 år!
Han er bager nu, ikke soldat.
Saml pistolen op.
Han er en 40-årig, der har haft en svulst.
Det her er vanvid! Jeg er færdig med det. Jeg er træt.
Det, jeg prøver at lære dig, kan redde dit liv.
Saml den pistol op.
Jeg skal bruge to uger til.
- Han er ikke klar. - Vi har ikke mere tid.
- Han er klar. - Men David...
- Må jeg komme ind? - Her er vores nye mand.
- Hvordan føles det? - Skræmmende.
- Så sker det. - Skål!
Nå, her er der penge.
Kørekort og det ur, du bad om.
Dette er et brev skrevet af din chef, Eberhardt...
fra bageriet, på hans eget brevpapir.
Han er bortrejst på ferie i tre uger, og de kan ikke kontakte ham.
Det er altså det, du har.
Tre uger.
Du kender din kontakt i München, men Ackermann er kløgtig.
Husk Jernkorset, og glem ikke at samle daggerten op.
- Kan jeg hjælpe? - Jeg ser, De sælger krigsmedaljer.
Jeg er interesseret i et Jernkors, Anden grad. Et originalt.
Som souvenir?
Til min samling.
Anden grad.
Der er intet hagekors i midten.
Det er den eneste slags, vi har lov til at sælge.
Undtagen til vores venner, "Herr" Ackermann.
Jeg blev bedt om at give Dem dette.
Et øjeblik, tak.
Amerikanske turister køber dem som brevknive.
Jeg tror, jeg måske kan hjælpe Dem. Kommer De indenfor?
Ja?
Mit navn er Kolb.
Kom venligst indenfor.
Beskriv Deres uniform, Kolb.
Grågrøn uniformsfrakke og ridebukser.
- Knæstøvler, sort læderbælte. - 22. bataljon?
Ja, hr. Tilknyttet Flossenbürg Koncentrationslejr.
Forbliv i retstilling, Kolb.
Dette brev siger, De har været på hospitalet.
Jeg har haft en mavesvulst, hr.
Fortsæt.
Jeg fik foretaget prøver, og denne portør blev ved med at stirre på mig.
Jeg genkendte hans ansigt.
Jeg kunne huske, han havde været fange i Flossenbürg.
Ja?
Han var en af de jøder, vi havde beordret til at brænde ligene af...
admiral Canaris og de andre...
vi skød for deres mordforsøg på der Führer.
De var en af dem, der henrettede Canaris?
Jeg anførte henrettelsespelotonen, hr.
Så så portøren dette her, mit SS-blodtypebogstav.
Siden har jeg fået det brændt væk.
Lad mig se.
Jeg tog ingen forholdsregler omkring det, jeg troede ikke...
nogen kunne have interesse i en sergent.
Nu taler de om Canaris og de andre...
som var de helte.
- De var forrædere, alle som en, svin. - Så er det nok!
Hvilket hospital lå De på?
Bremen centralsygehus, hr.
Afdeling?
Prinsesse Louise.
Denne portør, hvad hed han?
Hartstein.
Jeg var i Flossenbürg mange gange.
Jeg kendte det ganske godt.
Jeg husker Dem ikke, hr.
Nej.
De virker nervøs.
Er De nervøs?
Jeg har været bekymret de sidste par uger.
Okay. Hvad skete der så?
Jeg blev overført til at rekreationshjem.
Hvilket?
Arcadia-klinikken i Delmenhorst.
Så fik jeg et anonymt telefonopkald...
det lød meget officielt...
med en advarsel om, at denne jøde havde oplyst justitsministeriet om mig.
- Jeg måtte forsvinde. - Deres chef, Eberhardt?
Han kom for at besøge mig på plejehjemmet.
Da jeg fortalte ham om det skete, tilbød han at hjælpe.
- Han gav mig det brev. - Hvorfor kontaktede han os ikke selv?
Måske ville han ikke bruge telefonen i sådan et anliggende.
Han skulle væk på sin årlige ferie.
Ja, det har vi undersøgt.
Et krydstogt til Vestindien er ganske dejligt på denne årstid.
Ja, hr.
Jeg vil have disse telefonnumre.
Tag Deres jakke på.
Sort uheld, ikke sandt?
Undskyld?
16.000 indsatte i Flossenbürg.
Kun 700 overlevede.
De skulle gå hen og blive set af en af dem.
Ja, hr. Det var sort uheld.
"Unterscharführer" Kolb, vend Dem og se på mig!
Har De modtaget Deres daggert?
Ja, hr. Fra major Max Koegel.
Der er en inskription på klingen.
"Blod og ære", hr.
Sig mig, hvori bestod bekvemmelighederne i Flossenbürg?
- Bekvemmeligheder, hr? - Faciliteterne.
To kasernebygninger, en gymnastiksal, en garnisonsbutik, et horehus...
Som alle havde adgang til?
Nej, hr. Officererne havde deres eget.
Når man så op fra et hvilket som helst sted i lejren, hvad så man så?
Himlen.
Vær ikke dum!
Når man så op?
Mener De slotsruinen, på toppen af bakken, hvor vi holdt hundene?
Kom og sid ned.
Bremen Centralsygehus?
Prinsesse Louise-afdelingen, tak.
Dette er Socialforvaltningen, Kontoret for Folkepension.
Jeg skal have bekræftet, at der er en portør...
ansat hos Dem ved navn Hartstein.
Ja, vi har en Jacob Hartstein.
Mange tak.
Vil De stille mig om til Registraturen?
Ja Rolf Gunther Kolb.
Hans svulst reagerede på behandlingen.
Han blev overført til et rekreationshjem.
Kan De fortælle mig navnet?
Selvfølgelig. Arcadia-klinikken i Delmenhorst.
Mange tak.
Arcadia-klinikken.
Kolb?
Åh, ja, et øjeblik.
- Er der noget galt, hr? - Det finder vi snart ud af.
Hallo, dette er dr. Reitlinger. Hvad kan jeg hjælpe med?
Jeg har en forespørgsel om en patient ved navn Gunther Kolb.
Er han stadig hos jer?
Han udskrev sig selv i sidste uge.
Han havde det meget bedre.
Det var en fornøjelse. Farvel.
Deres svulst er tilsyneladende i bedring.
Jeg har ikke mange smerter nu, hr.
De har brug for en ny identitet.
Og et nyt pas.
Jeg sender Dem hen til en af vores mænd i Bayreuth.
Han hedder Klaus Wenzer.
Han er specialist i den slags ting.
Muligvis den bedste.
Når han har skaffet Dem papirer...
sender han Dem videre til en, der fortæller Dem, hvad der sker derefter.
Bring "Herr" Kolb til banegården og sæt ham på toget til Bayreuth.
- Vi køber billetten til Dem. - De har været meget venlig, hr.
Bare rolig, Kolb. En dag beder vi Dem om hjælp.
- Vi må hjælpe hinanden, ikke sandt? - Ja, hr.
Toget til Bayreuth kører om en halv time fra perron tre.
- Jeg venter med Dem. - Det er i orden. Jeg kan klare mig selv.
Mange tak.
Ja?
Sigi?
- Er det Peter? - Hvem er dette?
Et øjeblik, jeg henter hende.
Sigi, Peter er i telefonen.
- Hvorfor kaldte du ikke? - Det gør jeg jo.
- Peter? - Sigi?
- Peter! - Sigi, er det dig?
Selvfølgelig er det mig. Hvor er du? Det er en frygtelig dårlig forbindelse.
Jeg har det fint. Det er skønt at høre din stemme.
Hvem var den pige?
Hør, jeg blev overfaldet i Elbe-tunnelen, og gik til politiet.
Jeg kan ikke høre dig.
- Har du det godt? - Nej, jeg har det ikke godt.
Jeg er vred og bange, og jeg vil have, at du kommer hjem.
- Hvor er du? - Jeg står på München banegård.
Jeg skal et par ting til, men det tager ikke lang tid.
Hvad laver du på München banegård?
- Jeg synes, du skal komme hjem. - Sigi, hvem var den kvinde?
Jeg kan ikke høre dig.
- Peter! - Jeg er nødt til at gå nu.
Sigi, jeg elsker dig.
Er du sikker på, pigen forstod det korrekt?
Fra München banegård for en time siden?
Det var en stor hjælp. Mange tak.
Ja?
Det er Werner. Vi har et problem, og jeg behøver din hjælp.
Vi leder efter en ved navn Miller, Peter Miller.
Han var på München banegård for en times tid siden...
hvorfra han ringede til Hamborg.
Et øjeblik.
Fredrich?
Ja, hr?
Du siger, "Herr" Kolb ringede fra banegården?
Ja, "Herr" Bayer, lige inden han steg på toget.
- Undskyld mig, "Herr" Wenzer? - Ja?
Rolf Gunther Kolb.
Ja, jeg har ventet Dem, "Herr" Kolb.
De har lige ringet for at sige, at De kom.
Men jeg regnede ikke med, De ville være her så hurtigt.
- Læser De ikke brevet? - Selvfølgelig. Brevet.
Kom ind på kontoret.
- Hvor længe har De været her? - Jeg kom direkte fra banegården.
Godt. Har De et kørekort?
Beklager, jeg burde tilbyde Dem en cigaret, men jeg ryger ikke.
Jeg synes, rygning er skidt for helbredet...
- så jeg ryger ikke og drikker ikke. - Jeg ryger heller ikke.
Nej, nej, naturligvis ikke.
Jeg er nødt til at beholde dette.
Undskyld mig.
Føl Dem hjemme.
Det er min mor. Hun er meget syg.
Hun burde være på hospitalet, men De ved, hvordan de er.
- De er ikke så opmærksomme som jeg. - Nej, selvfølgelig ikke.
Vi har altid stået hinanden nær, mor og jeg.
Hvor lang tid tager det med papirerne?
Det kommer an på. Først skal jeg bruge fotografier.
- Ham, jeg bruger, er bortrejst i weekenden. - Det haster.
Ja, selvfølgelig.
Men der er også forskellige tekniske forberedelser.
Nej, De må blive på hotellet indtil mandag.
Excelsior, det er ikke så langt herfra.
Det er ikke noget særligt, men det er pænt, og De er i sikkerhed der.
- De må være tålmodig. - Trykker De alt her?
- Her, ja, alt her. - Hvornår ser jeg Dem igen?
Mandag morgen kl. 10.
Vi kunne måske mødes i weekenden.
- Snakke om gamle dage. - Beklager.
Det er ret svært med mor.
Det forstår De nok.
Det ligger blot 300 meter nede ad vejen, på venstre hånd.
Vi ses mandag kl. 10.
- Er han gået? - Ja, mor. Han er gået.
En af dagene gør de ved dig...
hvad de gjorde ved din far.
Det var ikke dem, mor.
De dræbte ham, da han ikke længere var til nytte for dem.
De dræbte ham.
- Far døde i en bilulykke. - Og de gør det ved dig.
Du ved for meget. Ligesom ham.
Gør du stadig, hvad jeg sagde til dig?
Ja, mor. Altid.
Og jeg tøver ikke med at gøre brug af det, hvis der er problemer.
Lad være med at bekymre dig.
- Hallo? - Kolb?
Det er Wenzer.
Det er lykkedes mig at få fat på fotografen.
Han kan være her om en time og tage et foto af Dem i aften.
I aften?
De sagde trods alt, at det hastede, og jeg har lagt mig i selen.
Det er over midnat.
Vi er heldige, at han ikke rejser før i morgen tidlig.
Han er på vej lige nu. Jeg synes virkelig, De skulle komme.
Okay, jeg kommer.
Godt. Så ses vi om en time.
Hvad sker der så nu?
Du skal ikke være her, når han kommer.
- Men jeg kan ikke forlade mor. - Jeg holder øje med mor.
Jeg er god til syge mennesker.
- Kom igen i morgen tidlig. - Hvorfor kan jeg ikke blive i huset?
Der kan komme lidt blod.
Hvad, hvis der sker noget med hende, mens jeg er væk?
Nu ingen vrøvl, Wenzer.
Okay.
Jeg går lige op og ser til hende, og siger, hun kan være helt rolig.
Du har 15 minutter.
Undskyld?
Jeg vil gerne telefonere.
Må jeg låne telefonbogen, tak?
- Lokalt eller nationalt? - Lokalt.
Sluk lyset.
Lad døren stå åben.
Tak.
"Hil dig, Maria, Herren er med dig! Velsignet er du blandt kvinder...
"og velsignet er dit livs frugt, Jesus.
"Hellige Maria, Guds Moder, bed for os syndere...
"nu og i vor dødstime..."
Hvem er det?
Fader, der skal messes over min dreng.
De dræbte Viktor, og nu vil de dræbe min Klaus.
Jeg ved det, Fader.
Hvem vil dræbe Klaus?
Odessa.
- Hvor er Klaus? - I skjul. Han skjuler sig for dem.
- Hvor? - Han forlader mig ikke. Han vender tilbage.
Hvis de truer ham, benytter han sig af kartoteket.
Hvilket kartotek?
I boksen. Jeg har fortalt ham om det, som beskyttelse.
- Klaus skal bruge kartoteket. - Ja, ja.
- Så gør de ham ikke noget. - Jeg kan tage kartoteket med mig.
Klaus har brug for beskyttelse.
Hvad er nummeret på boksen?
Fortæl mig det. Jeg henter kartoteket.
- Telefonen... - Nej, ikke telefonen.
Boksen.
Sidste fire cifre i telefon...
NY IDENTITET: HANS JOSEF KIEFEL
- Hallo? - Sigi, hør efter og stil ingen spørgsmål.
Du skal gøre noget for mig. Noget meget vigtigt.
Men fortæl det ikke til nogen, forstået?
Ikke til mor, ikke til nogen.
Ja, jeg forstår.
Ja, jeg ser frem til det.
Vi skal nok få en dejlig dag sammen.
Du skulle have ladet mig tage den. Hvem var det?
Bare Peters mor. Hun kommer og besøger os næste torsdag.
Sigi, hvad i alverden gør du?
Åbn døren!
Dette er en ud af halvtreds.
- Og jeg har dem alle. - Hvordan fik du fat i dem?
Wenzer stolede ikke på sine kammerater.
Han havde kartoteket som beskyttelse, hvis de skulle vende sig mod ham.
Ja, og hvor er resten af kartoteket?
Jeg har det et sikkert sted.
Hvis jeg gav jer det nu, ville I ikke have brug for mig mere...
og I kunne måske selv gå efter Roschmann.
Det var vores aftale, at jeg selv skulle tage mig af Roschmann.
Ja, og hvis det slår fejl?
Det er der taget hånd om.
Hvis der sker mig noget, får I kartoteket.
Men hvis du ikke giver os det nu, hvorfor kom du så?
Jeg vil have min bil, mit eget tøj, 1.000 D-mark til at dække udgifter.
Og jeg vil have Taubers dagbog igen.
HEIDELBERG - 9. januar
Hvem er det?
Det er mig, Sigi.
Er der nogen sammen med dig?
Kun portieren. Åbn døren.
Tak.
Måske skulle du pakke ud.
Ja, det vil jeg gøre.
Nå, nu ved du det hele.
Det hele, det sværger jeg.
Hvorfor sagde du det ikke til at begynde med?
Hvorfor stolede du ikke på mig?
Jeg ville ønske, jeg havde.
Hvad er klokken?
Den er mange. Jeg er nødt til at gå.
Så tidligt?
Den officielle åbning af Kiefel Elektronikmesse...
er klokken 10.
- Peter, jeg er bange. - Bare rolig.
Hør godt efter.
Hvis jeg ikke er tilbage i morgen tidlig...
hvis jeg skulle blive forsinket...
skal du tage toget til München.
Her er en nøgle til en af boksene på banegården.
Der står et tal på den.
I boksen finder du kartoteket.
Du skal tage direkte til Wien og aflevere det til Simon Wiesenthal.
Her er et brev til ham. Adressen står på kuverten.
Der er også nogle penge.
Se ikke så bekymret ud. Det er bare forholdsregler.
På vegne af Kiefel Elektronik vil Hans Josef Kiefel indbyde Dem...
vores særligt indbudte og medlemmer af pressen, til en demonstration...
af vores avancerede elektroniske udstyr.
Først er vi stolte af at kunne sige velkommen til de fornemme æresgæster...
som vil erklære denne messe for åben.
Raimond, når "Herr" Deilman ankommer, så send ham op med det samme.
Skal ske.
Læg det rør!
Træd væk fra skrivebordet!
Længere væk.
Fint. Der.
Ja, politiet er udenfor, men prøv ikke at ringe til dem.
Jeg har ingen planer om at ringe til dem.
Hvad vil De?
Mit navn er Peter Miller, og Deres er Eduard Roschmann.
Træk gardinerne for.
Og de andre.
De fik den halten ved en flugt fra briterne i 1947, ikke sandt, Roschmann?
Da De hoppede af toget.
Jeg ved faktisk ikke, hvad De taler om.
Jeg hedder Hans Josef Kiefel, og hvem er den mand...
Riga, jeg taler om Riga...
hvor De var ansvarlig for mordene...
på 80.000 mænd, kvinder og børn, "Herr" Kommandant!
Er det i orden, hvis jeg ryger?
Gør nu ikke den fejltagelse ikke at tage mig alvorlig, Roschmann.
Jeg tager Dem skam alvorlig.
Der blev ikke afskaffet 80.000 ved Riga.
Ikke engang 70.000.
70.000, 60.000. Tallet er ikke afgørende for, hvor mange De dræbte.
Træd væk fra den der.
Det er netop pointen.
Det er ikke afgørende. Ikke nu. Ikke dengang.
Unge mand, jeg ved ikke, hvorfor De er kommet efter mig, men jeg kan gætte.
En eller anden har fyldt Deres hjerne...
med en masse sentimentalt nonsens om såkaldte krigsforbrydere og sådan noget.
Der er noget nonsens, absolut nonsens. Hvor gammel er De?
Har De været indkaldt til militæret?
Det må De have været.
Ved De, hvordan hæren er?
En soldat får ordrer. Han adlyder ordrerne.
Han spørger ikke, om de er rigtige eller forkerte.
Det ved De såvel som jeg. Jeg adlød blot mine ordrer.
Sammenlign ikke Dem selv med en soldat. De var skarpretter.
For at sige det ligeud var De massemorder, en slagter!
- Kald mig ikke slagter! - Kald ikke Dem selv for soldat!
Hvor vover De at kalde mig slagter!
Jeg var soldat. Det var vi alle. Ligesom de andre.
I unge tyskere forstår ikke, vil ikke forstå, hvordan det var.
Så fortæl mig det. Jeg er interesseret i Deres indfaldsvinkel.
- Er De interesseret? - Hvordan var det?
Hvordan var det?
Det var som at regere verden.
For vi regerede verden, vi tyskere.
Vi havde nedkæmpet alle de hære, de kunne smide efter os.
I årevis så de ned på os, og vi viste dem...
ja, dem alle, at vi var et stort folk...
og vi er stadig et stort folk!
Og vi fra SS var eliten.
Nu jagter de os ganske vist.
Først de Allierede, og nu de pjokkede, gamle koner fra Bonn.
De vil knuse os, de vil knuse Tysklands storhed...
som vi stod for, og stadig står for. Derfor delte de landet op.
I unge i dag...
er ikke klar over, hvad det betyder at være stolt af at være tysker.
De taler ikke på Tysklands vegne, ikke længere.
Nej? Se engang på vore dages unge.
Stærke og sunde. Virile. En ny generation.
Og hvem skabte denne nye generation?
Det gjorde vi, ved at bortluge de syge og underlegne.
Se på Dem selv.
Stærk og sund. Viril. Blond, blå øjne.
Det er det, vi arbejdede for.
Og det lykkedes!
De burde ikke kritisere os. De burde være taknemmelig.
Sæt Dem ned.
De kan pege på mig med pistolen, men vi er i virkeligheden på samme side.
Samme skæbne. Samme folk.
Hvad bekymrer det Dem, hvad der skete med et par sølle jøder?
Læg Deres pistol, unge mand, og gå hjem.
Jeg sagde: "Sæt Dem."
Læg armene på armlænene.
Hør, Tyskland blev knust i 1945.
Og nu rejser vi os igen. Langsomt og sikkert.
Og hvoraf kommer det hele?
Disciplin! Disciplin og ledelse.
Streng disciplin og streng ledelse, jo strengere, jo bedre.
Ser De alt dette?
Huset, ejendommen, Kiefel Elektronik...
der hver eneste dag sprøjter elektricitet og kraft ud.
Min fabrik og hundreder af andre som den. Hvem tror De lavede alt dette?
Det gjorde vi! De burde tænke mere praktisk, unge mand!
De burde være mere realistisk.
De burde anerkende vore dages fakta.
Den fremgang, Tyskland oplever nu om dage...
hænger sammen med millioner, der arbejdede hårdt, og aldrig dræbte nogen.
Det er nonsens, gennemført nonsens!
Husker De en mand ved navn Tauber?
- Hvem? - Salomon Tauber.
Han var tysker og jøde.
En af Deres fanger i Riga. Prøv at mindes, Roschmann.
Jeg kan ikke huske alle fangernes navne.
Han døde i Hamborg sidste november.
Han gassede sig selv. Lytter De?
Hvis jeg skal.
Ja, De skal.
Okay, jeg lytter.
- Han efterlod sig en dagbog. - Er det derfor, De er her?
På grund af en gammel jødes dagbog?
En død mands dagbog er ikke noget bevis.
I dagbogen var der en dato, som jeg vil minde Dem om.
Noget, der skete i havnen i Riga...
den 11. oktober, 1944.
Og hvad så? Manden slog mig.
Han adlød ikke mine ordrer.
Jeg havde ret til at udkommandere skibet.
Er det den mand, De dræbte?
- Det husker jeg da ikke! Det er 20 år siden. - Er det den mand?
Okay! Det er ham. Hvad så?
Det er min far.
Deres far.
Så De kom slet ikke på grund af jøderne.
Jeg forstår.
Nej, De forstår intet!
Det, De og Deres slags gjorde ved de mennesker...
gjorde hele menneskeheden syg ved tanken.
- Men jeg er her for min far. - Hvordan kunne De vide det?
Hvordan kunne De overhovedet ud fra den dagbog regne ud...
at den mand var Deres far?
11. oktober, samme dato, samme sted.
Ridderkorset med egebladsklyngen...
den højeste udmærkelse for mod på slagmarken. Kun uddelt til få kaptajner.
Samme rang, samme dekorering, samme mand!
Jeg husker det slet ikke.
De dræber mig ikke. Det kan De ikke.
De kaldte mig slagter.
Dræber De mig, er De vel også selv slagter?
Hvad er forskellen?
Jeg ville ikke dræbe et menneske.
- Jeg ville dræbe et... - Hør, jeg var kun kommandant...
indtil november '43. Så kom der en anden.
Krause. Han overtog. Kurt Krause.
- Det var ham, der dræbte. Ikke jeg! - Jeg ved, hvad De er, Roschmann.
Hør, jeg er enig. Det var frygteligt, men...
jeg gjorde det ikke. Jeg kunne ikke engang skyde lige.
Hvis De dræber mig, dræber De den forkerte.
De er frastødende.
Men jeg siger jo, det var Krause!
Det kan De fortælle det tyske folk, Roschmann.
- Det skal jeg nok. - De er ikke engang en kugle værd.
Jeg har beviser for det, jeg siger. En kvinde skrev til mig fra New York.
Jeg havde kun kommandoen i 11 måneder, uden én hængning eller skydning imens.
Men hvorfor?
Jeg sad i forvaring i tre uger, og blev så løsladt.
Jeg var forvirret over, at der aldrig kom nogen alvorlige anklager mod mig.
Jeg vidste ikke, hvor meget der var sket mens jeg blev tilbageholdt.
Som et resultat af Wenzers omhyggelige optegnelser om Odessa...
skred man straks til handling for at få en masse nazistiske krigsforbrydere dømt.
I den første uge af februar, 1964...
udbrændte forskningslaboratorierne hos Kiefel Elektronik.
Man havde mistanke om ildspåsættelse, men det blev aldrig bevist.
Men Nassers raketter fra Helwan fløj aldrig.
Endelig, om foråret, befandt gamle Marx sig...
i Mindehallen i Jerusalem, hvor han fremsagde en bøn...
for sin gode ven, Salomon Taubers, sjæl.
Jeg føler hverken had eller bitterhed mod det tyske folk.
Folkeslag er ikke onde. Kun individer er onde.
Hvis denne dagbog bliver fundet og læst efter min død...
vil en venlig sjæl så godt fremsige Kaddish for mig?
Translation by Bettina Loehmann
SubtitIes by SOFTITLER